Kjære Whit,
jeg beklager å informere deg at Holden Caufield er død.
Jeg vet at du trodde han kunne beskytte meg.
Eller, i det minste, gi meg et tilfluktssted fra sarkasmen min.
Men Holden er borte for alltid.
Og jeg vet ikke om noe kan hjelpe meg nå.
6 ÅR TIDLIGERE
STORKEKLUBBEN
Hvor er jenta di, Jerry? Hvor gikk hun?
-Hun ville danse med broren sin. -Familien holder sammen.
Vet du, det er mer sannsynlig at Lusitania kommer til England
enn å få seg et nummer i denne rottefella.
Jeg vet ikke, bortskjemte rike døtre elsker de som dropper ut av skolen.
De kan ikke vente med å fortelle fedrene sine:
"Han er ikke bare blakk, far, han er også jøde.
Hei! Halvt jøde.
Hvorfor fortsetter vi å gå hit? Jeg orker ikke alle disse falske folka.
Å gi sånne jenter av vår tid.
-Hvem er det? -Oona O'Neill.
-Har det noe med Eugene O'Neill? -Det er faren hennes.
Ryktet sier at hun er glad i skribenter.
Kanskje jeg kan skjenke henne full og lese noe av mitt for henne.
Det med skjenkingen er greit, men jeg er ikke sikker på det andre.
Jeg har lest arbeidet ditt.
Du er en virkelig prins. Hvem er livvaktene?
Blythe Chaucer og Carol Flourentine,
hennes beskyttere mot morfinavhengige og gutter uten fondsmidler.
Og hvis du bare prøver å henvende deg til Oona, så stjeler de klokken din.
Ok...
Jeg går inn.
-Damer. Oona. -Hei.
Det er en fornøyelse å treffe deg. Jeg er Jerome David Salinger.
Mine venner kaller meg Jerry.
Det er hyggelig å treffe deg, Jerome David Salinger.
Jeg er en stor beundrer av faren din.
Jeg er selv forfatter
og hans verker har vært en stor kilde til inspirasjon for meg.
Hva skriver du?
-Jeg skriver korte fortellinger. -Virkelig?
Har du blitt utgitt?
Kom igjen, Oona, jeg vil introdusere deg for Billy Chanler.
-Er han her? -Ja.
-Flott... -La oss gå.
På gjensyn, Jerome David Salinger.
Kom igjen, Oona
Billy!
Unnskyld, sir, vet du tilfeldigvis hva klokken er?
Det gikk bra.
Gjennom hele mitt fascinerende kjedelige liv,
har jeg alltid funnet fantasi mye mer sannferdig enn virkelighet.
Og ja, jeg ser ironien.
Han hadde hverken utseende, personlighet eller fine klær
som kunne vinne Shirleys interesse.
Han hadde ikke en sjanse. Som jeg har sagt før,
for å kunne skrive en skikkelig god gutt-møter-jente-historie,
er det klokt å la gutten møte jenta.
Jeg kan ikke konsentrere meg når du stirrer slik på meg.
Liker du det?
-Det er veldig bra. -Du kan si sannheten.
Jeg gjør det, den er kjempefin.
Knytt skoene dine, kjære...
Så, hva synes du, mamma?
Jeg elsker barna. Jeg liker måten de snakker.
Ja, for i historiene høres tenåringene alltid rare ut
fordi de er skrevet inn av femti år gamle fylliker.
Vet du, det tar livet av meg.
Du er virkelig et talent.
Jeg tror jeg vil prøve å gi det ut.
Hvordan ville du gjort det?
Jeg vil tilbake til skolen og studere kreativ skriving.
Hva sa du?
Du blir kastet ut av alle skoler jeg sender deg til
på grunn av den frekke kjeften din.
Hvordan kan du over hodet tro at du kan bli profesjonell forfatter?
Jeg vet ikke, jeg liker bare å gjøre det.
Han er et stort talent, Sol.
Selv om han er det, så er det umulig å leve av det.
Selv for de beste studentene, og du er ikke én av dem.
-Jeg kan ikke gjøre noe bra. -Sonny, Sonny...
Kom her. Sitt ned. Beklager.
Jeg vil bare ikke at du skal bli skuffet når det ikke går,
og det vil ikke det. Det gjør aldri det.
Hør på meg,
Kjøtt-og oste-distribusjon har vært veldig bra for denne familien.
For seks år siden, så var Buddy Richman praktisk talt blakk.
Han kjøpte en slakteforretning, og nå er han "baconets konge."
-Det kunne blitt deg, Sonny-gutt! -Jerry skal ikke selge ost
eller griser eller kuer eller melk.
Han skal ikke bli baconets konge.
Han skal dra til Columbia.
Han skal studere skriving.
Det er det Jerry skal gjøre, og du skal betale for det.
Jeg vedder på at hvis jeg ikke gikk inn i timen din den dagen,
ville sannsynligvis ikke Holden Caulfield ha eksistert.
Derfor er dette rotet like mye din feil som min.
Det er ingenting mer hellig enn historien.
Bibelen, Koranen, Toraen.
Historiene i disse bøkene er så mektige,
at folk faktisk tror på at de er skrevet av Gud.
Det er den makten en historie kan inneha.
Og i kurset dette semesteret vil dere få verktøyet,
og teknikken
for å være i stand til å skape deres egne historier
slik at dere kan engasjere mennesker.
Jeg var alltid en elendig student,
selv da jeg ønsket å være der.
Det var ganske flaut om du vil vite det.
Hvordan høres det ut, Mr. Salinger?
Jeg beklager, jeg falt ut ved bibelen.
Beklager, Mr. Salinger.
Trodde du at dette kurset var studiet av ateisme?
Nei, jeg gjorde ikke det.
Men jeg håper det virkelig er en Gud
som vil gi deg noe interessant å si.
Morsomt, jeg hadde samme tanke da jeg leste ditt opptaks-essay.
Selv om de fortsatt slapp deg inn.
Det må være et veldig dårlig år for Columbia.
Mr. Salinger skrev et essay, veldig morsomt,
fullt av akkurat den type sarkasme
som han så nydelig presenterte her i de første fem minuttene av kurset.
Og likevel, etter det, klarte ikke Mr. Salinger
å vende den smarte stemmen sin til en historie,
noe som er en skam, fordi det er et potensiale der.
Men dette er arbeidet vi alle vil jobbe med å oppnå.
Og, ved slutten av semesteret,
om Gud vil, eller i Mr. Salingers tilfelle ikke vil,
så vil dere alle forstå forskjellen mellom å ville bli en forfatter,
og faktisk å bli en.
Mine landsmenn, og mine venner,
jeg hadde håpet at et mirakel ville forhindre
en ødeleggende krig i Europa.
Og en slutt på Tysklands invasjon av Polen.
Jeg har sagt mange ganger at jeg har sett krig, og hater krig.
Jeg håper USA vil holde seg unna denne krigen. Jeg tror det.
Mr. Salinger, kom inn og sett deg. Vil du ha noe å drikke?
-En kaffe, takk. -En kaffe, takk.
Så hvordan fant du meg her?
Jeg pleide å gå på NYU, og så alltid at du bedømte papirer i vinduet.
Hvorfor kommer du den lange veien til byen?
Jeg vet ikke et bedre sted å lese arbeidet til den neste Fitzgerald
eller Hemingway enn akkurat her i Greenwich Village.
-Sir. -Takk.
Hva med deg? Hva skjedde i NYU?
Sparket de deg ut på grunn av kjeften din?
Nei. Det var en gjensidig forståelse.
De ville ha meg ut, og jeg ønsket dem døde.
Du er ikke den første smarte drittsekken jeg har undervist, vet du.
Du oppfører deg sånn mot overmakt som meg
fordi du er følelsesmessig undertrykt hjemme.
Du mener også at du er den smarteste gutt som noensinne har eksistert,
og ingen ser hvilket geni du er.
Det er svært typisk, om du vil vite sannheten.
Men nok av min kjære Freud.
Hva kan jeg gjøre for deg, Mr. Salinger?
Jeg vil spørre om hva du snakket om i timen.
Du vet at min stemme overvelder historien.
Jeg har alltid tenkt at min stemme er det som definerer meg som skribent.
Absolutt. Din stemme er det som gjør historien din unik,
men når den stemmen overvelder historien,
som den gjorde i opptaks-essayet ditt,
blir det et uttrykk, mer om ditt ego
enn av leserens emosjonelle opplevelse.
Høres det fornuftig ut?
-Ganske. -Ganske...
Nei.
Jeg beklager at jeg er sen,
men siden jeg vil bli sen i hver eneste time dette semesteret,
skal jeg heller spare kreftene
til å lese deres sider, og til hard drikking.
I dag vil jeg fokusere på skribentens stemme.
Og for å illustrere dette, skal jeg lese en passasje for dere
av William Faulkner.
Greit, nå vil jeg at dere skal høre godt etter. Faktisk, lukke øynene.
"Fangevokteren kuttet henne ned og deretter gjenopplivet henne.
Så slo han henne, og pisket henne.
Hun hadde hengt seg med kjolen sin."
Greit, så, hva skjedde?
En kvinne i fengsel prøvde å ta sitt liv, og etter at mannen reddet henne,
-slo han henne. -Akkurat.
Dette er grunnen til at jeg lar kvinner revidere mine klasser.
Forhåpentligvis vil resten av universitetet snart følge med.
Ok, jeg leste dette avsnittet i en så kjedelig stemme
som jeg kunne få til,
men dere var allikevel engasjert av passasjen.
Hvorfor? Fordi hendelsene i historien var overbevisende,
tematisk lagdelt og dramatisk. Selvfølgelig er Faulkner kjent
for sin stemme med sin unike regionale stil.
Og derfor vil til og med en ikke-skribent elske Faulkner,
men faktisk, så er det hendelsene i historien,
selvmordsforsøket og slåingen som fengsler oss.
Og så bruker Faulkner sin stemme
til å gjøre historien til sin egen unike.
Høres det fornuftig ut?
Jeg vil at alle skal skrive en fem siders historie til neste time.
Spør dere selv om den, lest i en monoton stemme
ville den da fremdeles holde på klassens oppmerksomhet?
Vel, dette er det beste jeg kan gjøre i dag.
Dere kan bruke resten av timen
til å skrive historien eller masturbere.
Bare prøv å ikke forveksle det førstnevnte med det sistnevnte.
Gud vet, det er mang en forfatter som har gjort den feilen.
Ha en god helg. Vi sees senere, barn.
Den ene gode tingen ved å sitte fast i et galehus
er at alle her er i samme dårlige forfatning som meg.
Det er sant at jeg ikke passer inn noe sted i denne forbannede verden.
I utkanten av byen var jeg jøde. I sentrum var jeg firkantet.
Men til tider kunne jeg lure jentene
til å tro at jeg var fetteren til Clark Gable.
-Bravo! -Fortsett å plage dem, Ernie!
Vet du hva, jeg tror jeg vil fortsette å bli kastet ut av skoler
fordi jeg elsker å se hvor sinna faren min blir.
Det er hysterisk gøy. Du må ta den.
Du burde skrive historien din om det.
-Har du klokke på deg? -Ja. Hvorfor?
Fordi du må gi litt tid til den jenta.
Ja, det skal jeg.
-Hei. -Hei.
-Liker du jazz? -Hva tror du?
Hva pleier du å gjøre i helgene?
Jeg vet ikke. Hva pleier du å gjøre i helgene?
-Litt av hvert. -"Litt av hvert?"
Jeg vet det er koden for å så din ville havre.
"Så din ville havre?" Jeg beklager. Jeg skjønner ikke.
Vær så snill. Jakt videre. Skole-Joe.
Så den ville havren? Jeg forstår ikke.
"Du vet, jakte videre. Skole-Joe."
"Plutselig, fra den andre siden av rommet,
skrek den lille blonde av latter"
Ja. Den var god.
Stemmen din var til stede, og underholdende,
den hjalp til å fortelle historien, den ble ikke historien.
Jeg følte det. Jeg kunne forstå når noe jeg skrev var for smart.
-Var det sant? -Noe av det. Noe fant jeg på.
-Vet du hva vi kaller det? -Hva?
-Skriving. -Så hvordan får jeg publisert det?
Det er litt ambisiøst for ditt første utkast, tror du ikke?
En virkelig skribent publiserer? Det er eneste måte å leve av det.
Vent, la meg gjette, faren din fortalte deg det.
Hvorfor prøver du ikke the New Yorker. Jeg er sikker på at det vil imponere.
Jeg tenkte faktisk på Story Magazine.
Jeg elsker stykkene deres.
-Vet du hvem redaktøren i Story er? -Ja. Du.
Og på vegne av Story, vil jeg takke deg for din innlevering,
men dessverre må vi avslå det denne gang.
Men vi ser fram til å lese dine framtidige innleveringer.
Mr. Salinger, du er i ferd med å lære den nest viktigste leksjonen
ved det å være skribent og lære å takle avslag.
Jeg går rett til the New Yorker
og de vil publisere det, og du vil angre!
Jeg gjør det allerede!
Hei, jeg er her for...
Å levere inn en kort historie? Fyll ut dette.
Legg historien igjen her. Du hører fra oss om fire til seks uker.
The Young Folks av J.D. Salinger
Dette er den første historien jeg noensinne har levert inn.
Det er en historisk dag for oss alle.
Hva står JD for?
Det er ungdomsforbryter.
Ikke skriv det.
Og jeg vil ha omskrivningene før neste uke.
Og ikke regn med at jeg er her i hver time.
Mine middagsplaner er kansellert.
Dette er ditt første avslagsbrev.
-Du må få det rammet inn! -Så hva gjør jeg nå?
Du er en forfatter. Hva tror du at du gjør nå?
Skrive en annen historie.
Ja. Og så skrive en til etter det.
Vi beklager å si...
Og så en ny etter det.
Vi kan ikke akseptere...
Og så enda en etter det!
-Ok... -Og så en annen etter det!
Dessverre...
Kanskje mine drømmer om litterær suksess
var vrangforestillinger fra en egotistisk og altfor ambisiøs gutt
som burde ha lyttet da han ble tilbudt en sjanse
til å bli Kongen av bacon.
Jeg kunne ha vært en konge, Whit.
Jeg vet ikke om jeg passer til dette.
Ok.
Kanskje ikke.
Tror du ikke jeg gjør det?
Vel...
La meg spørre deg om noe.
Hvorfor vil du gjøre dette?
Publisere?
Nei.
Være forfatter.
Hvorfor vil du skrive?
Fordi jeg...
...blir sint av mange ting,
men når jeg skriver, føler jeg det som jeg gjør noe med det.
Som om jeg endelig får si min mening.
Du skjønner, Jerry, dette er hva du trenger når du skriver.
Finne ut hva som gjør deg sint, og så bruke det i historien.
Nei. Men her er poenget...
...du blir kanskje aldri publisert.
-Aldri? -Nei.
Du kan tilbringe resten av livet med å få avslag.
Og nå må du spørre deg selv.
Er du villig til å vie livet ditt til å fortelle historier,
og vite at du kanskje ikke får noe igjen for det?
Hvis svaret er "nei,"
burde du gå ut der og finne på noe annet
å bruke livet ditt på, for da er du ikke en sann skribent.
Ha det bra. Mange takk.
Nei... Ta med deg avslagene.
Se på dette stedet, det er nydelig!
Du vil finne noe annet du liker å gjøre, Sonny. Du vil se det.
Og det vil bli noe som du faktisk kan tjene litt på.
Ikke bekymre deg for noe denne uken, kjære. Det er ferie.
Du må slappe av.
Hun hadde enorme øyne
som alltid så ut til å være i fare for å flomme over i sin egen uskyldighet.
Hun var sammen med en liten gutt, umiskjennelig sin bror,
og det var bare da søsteren hans snakket til ham,
at han kom og satte sin lille rygg mot stolen...
Det finnes to typer femme fatale...
De bråkete unge som hun hadde invitert
Hennes fars scotch var utilstrekkelig...
Jerry! Søsteren din reiste ikke den lange veien hit
for å se på deg skrive i fem dager.
Legg nå vekk dette og kom og bli med på en spasertur.
Jeg skal det, om en time. Jeg er nesten ferdig, ok?
Hva får deg til å tro at du har noe å si til folk?
Bli voksen!
Jerry kan du bli igjen ett minutt.
Nå som du har gjort håndverket ditt til en sann forpliktelse,
tror jeg tiden er inne.
Tiden for hva?
For at du blir publisert.
I...
UNGDOMMEN
Dette er den første forbannede historien jeg ga deg.
Jeg likte den med en gang,
men måtte vite om du var en ekte forfatter før jeg publiserte det.
Så dette er din første sjekk som en virkelig forfatt
Takk.
Mange takk!
Vær så god. Gå nå og skriv en ny historie.
-Skål for publisering! -For publisering!
Nå, er gammer'n din endelig imponert?
Nei. Da jeg viste ham sjekken
sa han at jeg endelig hadde råd til en dress til å finne en ekte jobb.
Til helvete med ham. Han er bare sjalu fordi du er en betalt skribent
og han er ingenting annet enn en jævla jødegris-selger.
Vet du at han skjuler for naboene at han er jøde?
Han har alltid gjort det.
Den første idioten jeg møtte var den dagen jeg ble født.
Hva i helvete gjør de?
Stork Club annonserer at Oona kommer hit
på grunn av faren sin, men de fotograferer bare at hun drikker melk
fordi hun er mindreårig.
Det kan være den mest patetiske tingen jeg noen gang har sett.
Greit, det var stikkordet. Jeg går dit.
Oona, så hyggelig å se deg igjen.
-Carol. Blythe. -Jeg er Blythe.
Flott. Om dere ikke har noe i mot det,
vil jeg gi den vakreste jenta i verden en svingom.
Greit.
Jeg leste stykket ditt i Story.
-Leser du Story? -Jeg leser alt.
Hva synes du?
Jeg syntes det var fantastisk...
Nei, det var simpelt hen fantastisk.
Takk. Du er uten tvil den mest spesielle jenta jeg har sett.
Og du er veldig kjekk, Jerome David Salinger.
-Hva synes du? -Jeg elsker det.
-Ja. -Hvor lenge har du bodd her?
-Bare noen få måneder.
Men jeg tror ikke jeg blir her mye lenger.
-Hvorfor? Hvor skal du dra? -Hollywood.
Hvis jeg vil inn i film, er det stedet å være, ikke sant?
Ja...
-Jeg ville bli skuespiller. -Virkelig?
Men jeg hater Hollywood. Det er bare en gjeng med Jaguarduster
som lager dritt for kålhoder som ikke kan lese.
Du er morsom.
Og du er så talentfull.
Jeg elsker talent.
-Ikke dra til California. -Hvorfor?
Jeg tror det er bedre om du blir her.
Bli her og gjør teater.
Har du spurt faren din om å gi deg rolle i hans stykker?
Hvorfor?
Vi snakker ikke sammen.
Vi snakker ikke sammen ofte.
-Jeg beklager. Jeg visste ikke... -Det er greit.
Jeg har ikke sett ham siden jeg var liten, faktisk.
Jeg vet ikke hvorfor han ikke elsker meg.
Jeg har aldri gjort noe galt.
Vet du, faren min er heller ikke glad i meg.
-Jeg burde kanskje gå. -Jerry...
-Jerry, du må ikke gå. -Hvis jeg går tilbake og skriver
kan jeg få mye gjort i kveld.
Ok.
-Vil du gå ut og danse på fredag? -Ja.
-Ja? -Ja. Jeg vil gjerne.
Greit. Jeg også.
Ok.
-Bra. -Ok.
Det er sånn med jenter, hver gang de gjør noe pent,
så forelsker du deg halvveis i dem.
Og så vet du aldri hvor i helvete du er.
Jerry! Vent, min kjære.
Jeg vet du ikke liker det, men du må kutte disse tørre kommentarene.
Alle liker det du skriver,
jeg får fantastiske tilbakemeldinger hver gang jeg sender inn ditt.
Det er fantastisk. Men jeg har ikke fått publisert noe på åtte måneder.
Har du tenkt på å skrive noe litt mer moderne?
-Mer Post enn New Yorker. -Nei, jeg hater the Post,
-det er bare masse sentimental dritt. -Jeg vet det.
Jeg vil være en New Yorker-skribent.
Og du blir det, men det er ikke lett, min kjære.
Og det skader ikke å dempe det litt av og til.
Vi må bare få deg publisert igjen. Publisering betyr alt!
Jeg vet ikke en gang hva jeg skal skrive om.
Å, Jerry...
For det første, så må du slappe av.
Du gjør ikke bedre arbeid ved å være så stresset.
Ta den pene jenta di på en date.
Ha det litt gøy.
Hvordan går det med henne?
Hei, Pearl.
Jeg beklager Jerry, men Oona er ikke her.
Hun dro til Hamptons i morges.
Hva gjorde hun?
-Vi hadde en date! -Du kjenner Oona.
Ja. Greit. Takk.
Kanskje jeg bare ikke er i stand til å oppleve lykke
slik som han som har en drittjobb og har en pen kone
og en gjeng med dumme barn.
kanskje jeg ikke mistet vettet i det hele tatt.
Kanskje jeg ikke hadde det fra starten av.
Du må komme deg ut herfra, gutt.
Han kom seg inn på herretoalettet
og fylte begge vaskene med kaldt vann.
"Vil du ha et håndkle, kamerat?" spurte pianisten.
"Ikke jeg," sa Holden
"Hvorfor drar du ikke hjem, gutt?"
Holden Caulfield fortsatte å drikke...
Det er meg, Jerry Salinger, jeg vil bare snakke med Oona.
Hun sover. Hvorfor ringer du så sent?
"Det er meg, Holden Caulfield, kan jeg få snakke med Sally?"
Jeg vil bare at vi skal være sammen. Det må ikke være noe seriøst.
Vil du ikke at det skal være seriøst? Jerry, du sa akkurat noe annet.
Skjønner du ikke hva du er? Du er upålitelig!
Jeg er ikke upålitelig, ikke si det!
-Oona... -Hva?
Oona, kan jeg ringe deg i morgen?
Tennene hans hakket voldsomt,
Holden Caulfield sto på hjørnet og ventet på Madison Avenue-bussen.
Det var lenge å vente.
-Nei. Vi bestilte ikke champagne. -Jeg gjorde det.
Jeg ba deg hit så vi kunne feire.
-Feire hva? -Jeg har noen spennende nyheter.
The New Yorker leste "Slight Rebellion off Madison"...
...og de vil publisere den!
-The New Yorker? -Ja!
De elsker karakteren Holden Caulfield,
de føler det som han er helt original.
Jeg er så glad på dine vegne, Jerry.
-The New Yorker! Jeg kan ikke tro det! -Vel, tro det, min kjære.
Skål for publisering.
Det er virkelig alt.
De har bare noen korreksjoner de vil at du skal rette.
-korreksjoner? -Ja.
Alle skribenter går igjennom dette med alle magasiner,
og the New Yorker har flere korreksjoner enn de fleste.
De vil at alle historiene skal ha en "New Yorker" signatur.
Hva hvis jeg ikke vil rette på disse?
De har fortalt meg problemene sine med historien.
Skal jeg si dem til deg?
Ja. Ok. Fortell meg om problemene deres.
For det første så mener de at Holdens drikking kommer ut av det blå.
De vil at det skal være tydeligere at han er en alkoholiker.
Nei, han er ikke en alkoholiker.
Han blir bare full fordi han er deprimert på grunn av jenta.
Vel, de synes at det er uklart.
Ikke jeg, jeg synes det er helt klart.
Vel, kanskje du kan gjøre en liten justering
slik at ingen blir forvirret.
Og så synes de at det ville være fint hvis det ender med,
at Holden og Sally blir sammen igjen.
De spesifiserte at vi trenger ikke å forstå det,
bare at leseren får en følelse av at de blir sammen igjen.
Men de blir ikke sammen igjen. Det er ikke det som skjer.
-Hvorfor ikke? -Fordi folk blir ikke sammen igjen.
Det fungerer vanligvis ikke.
Ok, nå vet jeg at i hver eneste historie i hvert eneste magasin
blir de alltid forelsket med et idiotisk kyss
for å få oss til å føle oss varme og fulle av julestemning,
men det er ikke det som skjer i det virkelige liv.
Noen får alltid hjertet sitt knust og sliter med å komme over det,
og noen ganger drikker de.
Fordi de er opprørte selv om de ikke er alkoholikere!
Jeg vil bare at min skriving skal være sannferdig.
Det er alt.
Så hva vil du at jeg skal si til dem?
Si at jeg er veldig åpen for korreksjoner,
men Holden er ikke alkoholiker og de blir ikke sammen til slutt.
De er de eneste notatene, Jerry...
Så fortell dem at jeg ikke vil gjøre de forandringene.
Du er så talentfull.
Gi Oona en liten svingom?
Skjønner du, jeg fortalte Oona om the New Yorker...
Og?
Vi har allerede gått ut tre ganger.
-Skål for the New Yorker! -New Yorker!
Hadde de noen korreksjoner?
Hvem?
The New Yorker. Hadde de noen korreksjoner til historien?
Nei.
Jeg er ikke overrasket over at de likte den.
Den Holden-karakteren er fantastisk.
Det er akkurat det jeg har bedt deg om, å gå dypere.
Ja, jeg følte det da jeg skrev ham.
Det fløt bare ut av meg.
Jeg vil fortsette å skrive historier om ham.
Det bør du.
Vel...
En annen.
Går det bra, sjef?
Vel,
mellom deg og meg, så er ikke alt bra med Story.
Lite penger.
Martha følger med på økonomien, og meg.
Jeg bruker tydeligvis fremdeles for mye penger.
Må du stenge?
Nei. Det går greit nå.
Men det har vært tøft.
Jeg har et øye for...
Jeg kan se talent på mils avstand.
Saroyan, Cheever, Caldwell, jeg oppdaget dem alle.
Selvfølgelig ville det vært hyggelig om noen oppdaget meg.
Hei, kom igjen, du har blitt publisert.
Jeg ikke bare oppdaget dem...
...jeg formet dem.
Jeg utfordret dem.
Dette er meg.
Du bør fortsette å skrive om Holden.
Men ikke som en kort historie.
Hei, vent. Hva mener du?
Jeg tror Holden Caulfield er en novelle.
Nei.
Nei, jeg skriver ikke en hel novelle. Jeg er ikke en langdistanse-skribent.
Det sier du bare fordi du er lat.
Holden Caulfield fortjener en hel egen bok.
En novelle er mange ord.
Det er bare flere ord.
Se for deg boken som du ønsker å lese...
...og så skriv den.
Hei, mamma?
Hva er galt?
Mamma?
Hei, hva er det?
Hva har skjedd?
Vi avbryter denne sendingen på grunn av en viktig sending
fra the United Press.
Vi har vært vitne til angrepet på Pearl Harbor denne morgenen,
og den voldsomme bombingen av Pearl Harbor med militærfly
som utvilsomt var Japanske.
Det er ikke en spøk.
Det er virkelig krig.
Jeg bryr meg ikke om hva du sier,
jeg sender sokker til deg hver uke, og du har å bruke dem.
Vær så snill, du gjør meg flau. De vil gi meg alt jeg trenger.
Alle sammen, kan jeg få deres oppmerksomhet, vær så snill?
Som dere alle vet, i morgen tidlig,
reiser vår sønn, Jerry ut i krigen.
Kanskje dette vil gjøre ham til den mannen jeg vet han vil bli.
Og jeg vil utbringe en skål
for den beste eleven jeg noensinne har hatt.
Skål for Jerry!
En fantastisk skribent, en inspirasjon
og en god venn.
Skål for Jerry!
For Jerry!
Dette er kanskje ikke det beste øyeblikket, men jeg har dårlig nytt.
Virkelig? Hva?
The New Yorker vil ikke trykke Holden Caulfield-historien.
Hvorfor ikke?
De mener den er for fjollete nå som vi har gått inn i krigen.
-Jeg beklager, Jerry. -Nei... det er greit.
Lov meg at du venter på meg.
-Jeg lover. -Virkelig?
Selvfølgelig, Jerry.
Vel, hun er en skuespiller.
Hei! Merk mine ord, jeg gifter meg med den jenta.
Det er jo bra at faren hennes er en komedieforfatter.
Uansett, hvordan er det på hjemmefronten din?
Går det bra med Martha? Sliter hun ut ørene dine?
Alt hjemme hos meg er bra, fordi det du lærer ved å ha en kone
er at, hun bare trenger å føle seg bedre noen ganger.
Og forresten, jeg er veldig lei meg for the New Yorker.
Hvordan visste du det?
Vær så snill.
De droppet Caulfield-historien fordi du ikke ville endre det de ba om.
Vet du at du kan være plagsom helt til du får suksess.
Å, ja?
Til helvete med the New Yorker. Vet du hva?
Jeg legger den i en antologi sammen med mine andre korte historier.
Nei! Ikke gjør det! Ikke gjør det mot Holden Caulfield!
Han fortjener en novelle!
-Mener du virkelig det? -Jeg vet det!
Han er en fantastisk karakter.
Hør på meg, mens du er over der,
og får klapp av alle de franske horene,
gjør meg en tjeneste...
...jeg vil du skal skrive om ham.
Jeg vil at Holden Caulfield skal være din beste venn.
Og hør på meg. Hold deg i live!
Greit? Hold deg i live!
Uansett!
Etter at jeg vervet meg i hæren ble jeg sendt rundt fra base til base
til de endelig sendte meg til England.
Jeg visste at militærmaten var dårlig,
men de lovet oss en biffmiddag natten før den store invasjonen.
Jeg kunne bare ikke begynne på Caulfield-novellen.
Det er derfor jeg fortsatte å sende deg korte historier
til antologien jeg skrev i stedet.
Jeg har aldri skrevet noe så personlig.
Det er derfor han var en første-person karakter.
Jeg ville ikke begynne på Holdens historie
fordi jeg var redd jeg ikke ville leve lenge nok til å fullføre den.
CHARLIE CHAPLIN KJÆRLIGHETSSKANDALE
SKUESPILLER GIFER SEG MED OONA O'NEILL
Hei, Jerry. Hvordan går det med kjæresten din?
Jeg skulle ønske alle bare glemte det.
Kom igjen, Jerry,
du er den første som ble dumpet på forsiden
av hver eneste avis i landet.
Det er utrolig sprøtt.
Chaplin er gammel nok til å være faren hennes.
Ja. Hva kan jeg si, alle liker den lille rampen.
I skandalen som har rystet landet,
har den største filmstjernen i verden, Charlie Chaplin,
giftet seg med 18 år gamle datteren til dramatikeren, Eugene O'Neill,
som har erklært at hun endelig har truffet sin ekte kjærlighet.
Det er bare ord...
"Holden Caulfield," sa hun,
"det er fantastisk å se deg. Det er så lenge siden."
Hun hadde en veldig høy, forstyrrende stemme
når du møtte henne noe sted.
Hun slapp unna med det fordi hun var så utrolig pen,
men det var alltid et problem for meg.
"Fint å se deg," sa jeg. Jeg mente det, også.
"Hvordan har du det, forresten?" "Storslagent, sa hun."
Hvis det er et ord jeg hater, så er det storslagent.
Det er så falskt...
Dette er et historisk øyeblikk i verdenshistorien.
D-dagen.
Mennene til General Dwight D. Eisenhower
kjemper sin vei opp fra strendene i ild og blod,
inn i festningen Nazi-Europa.
Tapene i denne mammutoperasjonen kan nå forferdelige tall...
JEG LEVER. JERRY. SKRIVER FORTSATT HOLDEN.
Jeg hadde stormet Normandie med seks kapitler i veska.
Jeg hadde løyet om jeg ikke sa at Holden hjalp meg igjennom en tøff tid.
Han ga meg noe å fokusere på da jeg hadde det vanskelige.
Det er en av de tingene jeg elsket mest ved å skrive.
Tankene dine jobber med historiene
enten du har en penn eller en pistol i hånda.
Jeg slutter aldri å skape.
-Går det bra? -Du må skyte meg! Skyt meg!
Jeg gjorde alt jeg kunne for å fortsette å skrive.
Jeg gjorde virkelig det.
Ingen penn. Ingen skrivemaskin. Til helvete med dem.
Jeg fortsatte å fortelle Holdens historie,
selv om det bare var til meg selv.
Jeg trodde at jeg hadde fått lungebetennelse, og at jeg ville dø.
Jeg så for meg millioner av duster på begravelsen min.
Jerry!
Det går bra med deg? Greit?
Du må bare varmes opp litt, ok? Kom igjen.
Sånn ja... Ok...
Hei, du må varmes opp.
Ok? Hei...
Hva med sokkene moren din sendte deg?
Hun er en smart dame, Jer, greit?
Ta dem. De vil holde deg varm, greit?
Ok?
Jeg skal ingen steder.
Jerry? Kan du høre meg? Jerry, jeg vil at du ser på meg.
Kan du se på meg, Jerry?
Jerry.
Klem hånden min om du kan høre meg.
Jeg er virkelig lei for at du kastet bort all den tiden på meg.
Men du må tro meg når jeg sier at jeg har ikke noe igjen å si...
...om Holden Caulfield eller noe annet, for den saks skyld.
Med vennlig hilsen.
Jerry Salinger.
-Han er her! -Er han fremdeles sprø?
VELKOMMEN HJEM
Velkommen hjem, Sonny! Hele veien fra Tyskland!
Hei, mamma.
Doris, hei.
Jerry.
Dette er min kone, Sylvia.
Dette er moren min, Miriam.
Dette er søsteren min, Doris.
Og det er faren min, Sol...
Hallo.
Så, Sonny, du avhørte nazister etter krigen?
Ja, vi prøvde å finne ut hvor andre nazister gjemte seg.
Det høres spennende ut.
Så, Sylvia, hva gjør du?
Hun er en rodeo-klovn.
Det er en spøk.
Jeg er jobbet som øyelege.
Før krigen.
Når ble dere to gift?
For seks måneder siden.
Det var da du sluttet å svare på brevene våre.
Jeg vet det.
Vel, jeg har ikke skrevet et ord på over et år.
Vel, jeg håper du vil skrive noen historier igjen.
Kanskje etter at Whit publiserer the Young Folks antologi.
Det er eneste grunnen til at jeg kom hit.
Og til å se alle dere.
De fleste av disse skrev jeg før jeg dro til Europa,
men jeg skrev noen få under krigen.
Og hva med Caulfield-novellen? Hvor langt har du kommet med den?
-Omtrent halvveis. -Når tror du at du blir ferdig?
Jeg bare... kan ikke jobbe med det mer.
Hvorfor ikke?
Det gir meg for mange minner. Jeg vil glemme alle.
Har du skrevet noe siden du kom tilbake?
Jeg prøvde...
Jeg kan bare ikke gjøre det.
Vel, vi skal gi ut antologien din
og jeg vedder på at det ikke er lenge før du er tilbake ved skrivemaskinen.
Jeg håper det.
Jeg får ikke nok søvn, så det er vanskelig å konsentrere seg.
Og noen ganger...
...våkner jeg med et skrik.
Dette er bare vanlige etterkrigs-symptomer, Jerry.
Ok?
Og har du malt noe i det hele tatt?
Nei, fordi jeg er ingen maler, jeg er en skribent.
Ja.
Ja, selvfølgelig.
-Skribent. -Nei, med marerittene er jeg bare...
Noen ganger får jeg flashbacks fra krigen i løpet av dagen også.
Det er nesten som jeg er der. Jeg kan lukte...
Er det noe jeg kan gjøre mot det?
Nei. Dette er veldig vanlige
hendelser for soldater som har kommet hjem fra kamp.
Det er bare en fase.
Greit?
Hei.
Hallo.
Så du har drukket.
Nei, jeg har ikke rørt en dråpe på årevis.
Det er riktig. Du ble med i en avholdsgruppe.
Ble med? Du mener "startet."
Jeg ble også med i en skilsmissegruppe.
Vel, litt mer som annullert, Hvis du ønsker å få detaljer om det.
-Hva skjedde? -Noe som aldri skulle skjedd.
Jeg tror hun er nazist.
Er du seriøs?
Jeg vet ikke.
Kanskje.
Vel, skjønner, det er noe du skulle skrive om.
Har du startet opp igjen?
No...
Vet du... Jeg tror at med en gang antologien er publisert
så vil det få meg i gang igjen.
Hva?
Antologien har endelig vist seg å være...
...litt mer komplisert enn jeg trodde.
Hvordan?
Vi publiserer ikke på egen hånd, vi har ikke penger til det,
så vi har et samarbeid med Lippincott for å finansiere trykkingen
og de har avvist boken. De vil ikke publisere det.
Så dere skal ikke publisere the Young Folks anthology?
Det er ikke meg, Jerry, det er dem.
Jeg avsluttet nesten samarbeidet med...
Du avsluttet "nesten" samarbeidet?
Så nesten modig av deg det må ha vært.
-Kom igjen. -Nei, det betyr mye for meg.
Du vet at det var den eneste grunnen til at jeg kom tilbake fra Tyskland.
Du visste hvor mye det betydde for meg. Hvor mye jeg trengte det!
-Jeg fikk deg i det minste hjem. -Jeg ville ikke komme hjem!
Jerry, jeg beklager. Det er ingenting jeg kan gjøre, greit?
Jeg gikk til krig med disse folka på grunn av dette.
Krig.
Krig?
-Krig? Gikk du til krig med de folka? -Jeg beklager.
Nei, det var et dårlig valg av ord. Jeg mente ikke...
-Jeg landet på D-dagen! -Jeg forstår...
Nei. Du har ingen anelse.
Jeg lever bare fordi vi bommet på landingsstedet med en kilometer,
men jeg så at alle ble drept.
Jeg så at hver eneste av dem ble drept!
Jeg skulle vært død også. Jeg skulle ikke vært her.
-Jeg beklager. Jeg slåss for deg. -Nei. Du beklager ikke!
Ikke sitt der og fortell meg hvordan du slåss for dette!
Du er en løgner! En forbannet løgner! Og jeg vil aldri se deg igjen!
Jerry!
Hei, Mister.
Jeg har et spørsmål til deg.
Hvor tror du endene er om vinteren når dammen fryser?
Beklager kompis, har ingen anelse.
Vil du røyke?
Ja takk.
-Hei, vil du ha en nipp? -Gjør ikke noe om jeg gjør det.
-Har du fyr? -Jeg tror det.
Hei! Jeg er veteran!
Jeg er en veteran, for pokker! Slutt...
Hva gjør dere?
Jeg har mareritt om krigen nesten hver natt.
Noen ganger våkner jeg skrikende.
Du ser det også om dagen.
Hvordan vet du det?
Før jeg studerte læren om Ramadrishna,
var jeg en frihetskjemper i India mot britene.
Det var volden jeg så
som ledet meg på samme spor som har ledet deg til meg.
Tror du noen gang marerittene slutter?
Å, ja.
Men først må du helbredes for volden
som har forstyrret sjelen din.
Hvordan?
Greit.
Vår religion inneholder meditasjon ved full bevissthet.
Kom. Ta av deg skoene.
Dette er hvordan vi begynner å lege smerten.
Det er fine sko.
Takk.
Kom. Sitt.
Veldig bra. Lukk øynene nå.
Det er greit.
Jeg vil ikke skade deg.
Den ultimate virkeligheten er en all-gjennomtrengende,
ubehandlet,
selvlysende evig ånd.
Det er bevisstheten som gir liv til alle bevisste vesener.
Jeg... prøver å skrive.
Jeg setter meg hver dag ved skrivemaskinen, uten å begynne.
Hva tenker du på når du stirrer på det blanke arket?
At det ikke blir bra.
Jeg har mistet talentet.
Så, hva om du har det?
Da bør jeg ikke skrive.
Skriver du for å vise fram talentet ditt?
Eller for å uttrykke det som er i hjertet ditt?
Jeg startet endelig i går.
-Bra. -Vel, det var ikke bra.
Det jeg skrev var forferdelig, og jeg klarte bare én side.
Så hva skjedde?
Likte du det?
-Å skrive? -Nei, å rive istykker arket.
Ja.
Jeg rev istykker fem sider i går.
Høres moro ut.
"Seymour Glass.
Skal du uti vannet, Seymour Glass? Spurte hun.
Han kom seg plutselig på bena. Han så på havet.
Jeg skal si deg hva vi skal gjøre. Vi prøver å fange en bananfisk.
Dette er en perfekt dag for bananfisk."
Jeg elsker at du er ferdig med dette stedet.
Skriver du igjen?
Caulfield-novellen?
Nei. Jeg prøvde, men...
-Takk. -Det er bare...
...korte historier jeg har jobbet med.
De er ikke veldig gode, men jeg får ihvertfall gjort noe.
Vel, det er derfor jeg er her.
Husker du den historien som The New Yorker skulle publisere?
"Slight Rebellion off Madison."
Min første Caulfield-historie.
De har gjennomgått alle innleveringer fra før krigen
og de vurderer å publisere den.
Virkelig?
Ja, virkelig.
Jeg vet ikke om du husker,
men de hadde noen spesifikke punkter som du ikke ville endre.
Og hvis du vil at de skal publisere den,
må du gjøre de forandringene.
Å, kom igjen, hør i det minste på dem.
Å publisere betyr alt.
The New Yorker har en spesiell plass i amerikansk litteratur,
og det er viktig for oss at våre historier har en riktig linje.
Vi vil at leseren skal kunne lese en historie
og vite at den kunne bare blitt utgitt i The New Yorker.
Og det er nøyaktig det jeg ikke vil.
Vil du ikke bli publisert i The New Yorker?
Nei. Jeg elsker The New Yorker.
Jeg vil bare ikke skrive historier som alle andre.
Du vet, krigshelten får ikke alltid en parade.
Noen ganger blir hodet hans blåst av.
Jeg vil skape en ny form for skriving,
en moderne form om det moderne samfunn
hvor smerten i vår eksistens er uttrykt sannferdig
så alle kan se det.
Jeg kan gjøre en avtale med deg.
Hvis du ser på punktene og ikke føler at de vil gjøre historien bedre,
så tar jeg inn originalversjonen.
Jeg vil ikke at Holden og Sally skal bli sammen til slutt.
Det er ikke slik det er i det virkelige liv, hvertfall ikke i mitt.
Vel, det er greit. Det var bare en tanke vi hadde.
Jeg trodde det var et stort poeng for dere.
Ikke hvis du føler at det ødelegger integriteten i stykket.
Jerry, jeg prøver ikke å ta over historien din, eller skrive den om.
Du har en fantastisk stemme, men du over-forklarer.
Stol på at leseren vil forstå deg.
Hva mener du med over-forklare?
Det er bedre.
Notatene dine virket. Takk.
Vær så god.
Jeg sender det til Harold Ross og laget.
Det bør ta noen få uker å få et svar.
Jeg ville gi deg en annen historie jeg har skrevet.
Jeg tenkte du kunne hjelpe meg å gjøre den bedre.
-Bør ikke "bananfisk" være to ord? -Nei, det må være ett.
Hvorfor?
Fordi to ord ville være for tydelig.
"Kjære Jerry, jeg har sendt deg flere brev, men du har aldri svart.
Jeg håper du tror meg når jeg sier at det var ingenting jeg kunne gjøre.
Jeg tigget dem om å publisere det. Jeg gjorde virkelig det.
Og nå ber jeg deg om tilgivelse.
Fordi jeg virkelig..."
Jeg har lest noen av historiene dine,
og de er imponerende fra en på din alder.
Skrivingen min forandret seg mye under krigen.
Krigen forandret mange forfattere.
De som overlevde.
Jerry, jeg tok deg med hit i dag fordi jeg ville fortelle personlig
at The New Yorker gjerne vil publisere deg.
Hvilken historie?
Alle.
Alle?
Jeg vil gjerne tilby deg en første-vurderings kontrakt.
Vi vil betale deg en anseelig årlig lønn
og i retur vil vi få lese alle dine historier først.
De vi ikke publiserer, er du fri til å selge til andre magasiner.
Det er den mest prestisjefylte kontrakten i amerikansk publisering.
Gratulerer, Jerry.
Du klarte det.
Kan jeg få presentere Jerry Salinger.
Peggy Siskin.
-Veldig hyggelig å treffe deg. -The New Yorkers nye
store mann med amerikanske bokstaver.
-Jerry, jeg er også forfatter. -Fantastisk.
Jeg synes Uncle Wiggily in Connecticut var fantastisk.
Jeg kan nesten ikke vente på din neste historie.
Da Seymor Glass skjøt seg, snakket du ikke bare om krigen.
Du snakket om den borgerlige kapitalistiske infrastrukturen
-til et moderne plutokrati. -Men kanskje var det bare krigen.
Men det er virkelig opp til leseren.
Jerry er i starten av å skrive sin første novelle.
...og Bill sier at du kanskje skriver en novelle.
-Når skal du skrive en novelle? -Det er noe jeg jobber med.
-Det blir forhåpentlig ikke lenge til. -La oss få ta et bilde.
Mange takk.
Det er én ting som tynger meg.
En novelle som jeg prøver å...
...ønsker å gjøre ferdig, men kan ikke.
Jeg er redd for at hvis jeg jobber med den, så kommer marerittene tilbake.
Er det om krigen?
Nei, det er om en karakter jeg skrev om under krigen.
Han var med meg over alt hvor jeg dro.
Hver gang du prøver å jobbe med den, føler du krigen igjen.
Ja. Du får aldri lukten av brennende kjøtt ut av neseborene dine.
Kanskje det å gjøre ferdig denne boken er din måte å komme videre.
Akkurat.
Det er bare så mange distraksjoner over alt...
Da må du fjerne distraksjonene.
Vel, det var det.
Det blir litt uferdig, men prisen er riktig.
Hva skal du gjøre her oppe?
Bare skrive litt.
Jeg vil bare fortelle deg om den galskapen
som hendte med meg rundt sist jul,
rett før jeg ble helt nedkjørt.
Det jeg til slutt bestemte meg for, var å dra vekk.
Jeg bestemte meg for å aldri reise hjem igjen.
Jeg skulle aldri dra av gårde til en ny skole igjen.
På den måten ville jeg ikke være nødt til å ha noen forbannet dum,
ubrukelig konversasjon med noen.
Jeg ser fremdeles for meg alle disse små barna
som leker en lek på denne rugåkeren.
Tusenvis av små barn, og ingen rundt,
ingen store, jeg mener, utenom meg.
Og jeg står på kanten av en sinnssyk klippe.
Det jeg må gjøre,
er at jeg må fange alle hvis de begynner å gå utfor klippen.
Jeg mener, hvis de løper, og ikke ser hvor de går,
må jeg dukke opp fra et sted og fange dem.
Og det er alt jeg har gjort hele dagen.
Jeg er bare oppfangeren i rug-åkeren.
Jeg vet det er sprøtt,
men det er det eneste jeg virkelig liker å være.
-Jerry! -Hei.
Mange takk for at du kom innom.
-Takk. -Det er flott å møte deg, Mr. Giroux.
-Det er en fornøyelse... -Robert. Vær snill å kalle meg Robert.
-Vær så god å sitte. -Takk.
-Det er en stor ære å ha deg her. -Beklager at jeg kom uanmeldt.
Jeg ville bare snakke med deg personlig.
Du trenger ikke å beklage.
Jeg vet ikke om du husker, men for et år siden
sendte du meg et hyggelig brev om skrivingen min,
og spurte om du kunne publisere en bok med mine korte historier.
Selvfølgelig. Jeg elsker de historiene.
Takk.
Jeg har akkurat gjort ferdig min første novelle,
og hvis du ønsker det...
...vil jeg gjerne publisere den.
Jeg er beæret over at du tenker på meg. Når kan jeg lese den?
The Catcher in the Rye av J. D. Salinger
Du vet, sidene i denne boka
var med meg da jeg stormet strendene i Normandie.
Jeg skrev dem i Hitlers dødsleirer
og i sykehuset der jeg nesten ikke kunne huske mitt eget navn.
Jeg tror ikke jeg ville vært i live nå hvis det ikke var for denne boka.
Jeg er virkelig smigret, Jerry.
Er det en krigshistorie?
Nei.
Det er om en problematisk gutt i juleferien.
Jeg vet at du ønsket at vi ga deg noen veiledende notater på novellen,
men sannheten er at vi begge mener at den har mange problemer.
Jeg kjøper bare ikke Holden.
Det er hele boka.
Han virker uærlig, som han ville like å si.
Han er så negativ hele tiden, det føles ikke ekte.
Og din stil er for forfatter-bevisst.
Jeg føler at du prøver å være smart på nesten alle sidene.
Synes dere i det minste at den var morsom?
Ja, men på en måte så jeg følte at forfatteren var for vittig.
Du er i ferd med å skape deg et navn,
og jeg ville ikke like at denne boken ødelegger dette.
Det beste rådet jeg kan gi deg
er å legge den i skuffen i et år eller to.
-Er det dårlig? -Jeg er redd det.
Jeg elsket den, Jerry, virkelig.
-Takk og lov. -Men...Dette er aldri lett.
Hva mener du?
Sjefen min forsto den ikke,
men jeg slåss for den,
og han sa han kunne være villig til å publisere den hvis du skriver den om.
Hva ønsker han skrevet om?
Han forstår ikke Holden,
hva som gjør ham sprø.
Og jeg må innrømme at av og til virket han forvirrende på meg også.
Han hater alt,
og han er alltid så sarkastisk.
Er...
Er det meningen at Holden er sprø?
Går det bra?
Jerry?
Nei. Jeg har tenkt på det, og jeg kan ikke skrive den om.
Jeg vil ikke gjøre det! Jeg vil ikke forandre ett ord.
-Holden ville aldri godkjent det. -Du trenger kanskje ikke.
Hva mener du?
Jeg fortalte deg ikke hva jeg skulle gjøre,
men jeg sendte den til en person bare for å teste farvannet.
Hvem?
John Woodburn i Little, Brown.
Hvordan var farvannet?
Hett.
-Veldig hett. -Likte han den?
Nei! Han elsket den! Han synes det er et amerikansk mesterstykke.
-Sa... sa han mesterstykke? -Det er hva han sa.
Og... Vent, fortalte du ham at jeg ikke vil forandre noe?
Ja. Jeg fortalte at det kunne bli et problem,
han vil fremdeles treffe deg for å diskutere markedsføring og salg.
Vent. Markedsføring?
Vi elsker dette til forsiden.
Holden er i sin røde jaktlue.
Jeg hater det.
Så, hva er galt med dette?
Leseren må selv forestille seg
hvordan de vil at Holden skal se ut.
Hva om vi bare bruker det i utkastet,
-jeg tror det vil bli veldig... -Nei.
Jeg vil ikke ha noe utkast sendt ut.
Avanserte kopier er avgjørende for reklameformål.
Jeg vil ikke ha noe reklame.
-Vil du ikke ha noe reklame? -Nei.
Jeg bryr meg ikke om suksess, jeg vil bare den skal være god.
Jo mindre oppmerksomhet boken får, jo mer vil historien påvirke folk.
Jeg vil ikke påvirke noen hvis de ikke leser den.
Vel, jeg vil ikke presse.
Dette handler ikke om meg eller publisitet eller vurderinger,
dette handler om Holden.
Jerry...
Vil du at vi skal publisere boken, eller vil du bare trykke den?
For hvis du bare vil ha et trykkeri,
da foreslår jeg at du trykker noen få hundre kopier og gir dem ut selv.
Fint. Du kan sende ut utkast for avanserte anmeldelser.
Takk, Jerry.
Det var veldig generøst av deg.
Jeg vil ikke lese en eneste vurdering, så ikke send dem til meg. Ok?
Mottar henførte vurderinger,
debutnovelle av J. D. Salinger
blir betegnet som "årets gjennombrudd."
Takk for sokkene Hilsen Sonny
TIL MIN MOR
Og føler du fred?
Unnskyld, Mr. Salinger?
Unnskyld meg.
Jeg ville bare snakke med deg.
Jeg føler at jeg er Holden Caulfield.
Og jeg bare...
...jeg trenger å snakke med deg om boken.
Om Holden.
Alt jeg har å si, har jeg skrevet i boken.
Hvordan vet du så mye om meg?
Jeg gjør ikke det.
Det er bare skjønnlitteratur.
Jeg er bare en forfatter av skjønnlitteratur.
Takk for at du sa hei.
Men jeg er Holden.
Jeg er Holden Caulfield!
Du er ikke ekte!
Som alle andre!
Unnskyld. Jeg mente ikke å vekke deg.
Nei. Du gjorde ikke det.
Jeg har alltid bekymret meg for om du ville klare å betale husleie,
nå må jeg bekymre meg for om farlige fans angriper deg.
Du burde ta bort bildet ditt på alle disse bokomslagene.
Jeg ante ikke at du noen gang har bekymret deg.
Siden den dagen du ble født.
Da jeg var guttunge,
ville jeg bli pianist,
for jeg var så glad i å spille.
Men min far var en Rabbi,
så han kunne ikke forstå hvordan jeg...
...skulle bli i stand til å forsørge meg, og han tvang meg til å slutte.
Jeg var opprørt,
men jeg visste at han elsket meg, han ønsket meg bare det beste.
Jeg har aldri hørt deg spille.
Nei.
Men jeg var god.
Så du er Holden Caulfield, ikke sant?
Ja.
Moren din hadde rett.
Du er et stort talent.
Takk.
Nå må du bare skrive en til, enda bedre.
Ikke noe press.
God natt, Sonny.
Jeg hører folk snakke om Catcher over alt hvor jeg går.
Alle bare elsker den.
Jeg er så spent på å lese din neste bok.
Er biffen din bra?
Jeg er bare ikke veldig sulten.
-Kan jeg skaffe deg noe annet? -Nei. Unnskyld meg.
Går det bra?
Ja, jeg har det bra.
Du vet at det er et middagsselskap på gang der inne.
Ja, jeg føler meg bare litt ukomfortabel akkurat nå.
Det er bare en bok.
Jeg likte den ikke så godt, hvis du vil vite sannheten.
Vel, hva likte du ikke med den?
Den var akkurat som alle de andre falske bøkene.
Masse klaging, og slutten var kjedelig.
Du burde ikke ta deg selv så høytidelig, vet du.
Du er ikke akkurat den første som skriver en hit-bok.
Vent.
Kan jeg få telefonnummeret ditt?
Har du en penn?
Jeg har litt papir, også.
Hva heter du?
-Claire. -Claire.
Du er den første som har sagt at du hater den.
Ansikt til ansikt.
Takk.
Du har fanget opp nasjonens bevissthet.
Du har skrevet inn det mange føler, og har gitt stemme til smerten deres.
Jeg kan ikke gå hjem lenger.
Jeg skrev en bok for å komme over krigen,
og nå føler jeg at jeg blir gal igjen.
Har du ikke lært å fjerne distraksjon?
New Hampshire er virkelig vakker på denne årstiden.
Det er 364 mål, for det meste skog.
Huset er enkelt, men veldig hyggelig.
Det er også en liten bunker som kan bli gjort om til et gjestehus.
-Eller et kontor. -Hva du vil.
Jeg tror du kan bli lykkelig her.
Jeg håper det.
Det eneste en artist tenker på er å vise en slags perfeksjon
og på sine egne betingelser, ikke andres.
Unnskyld, Mr. Salinger.
Siden du skriver om tenåringer,
tenkte jeg du kunne være interessert i å løpe med en ungdomsgruppe.
Jeg tror barna ville elske det.
-Jeg ville også det. -Flott!
De er like her.
Ennå en ekte artist, har jeg lagt merke til, vil overleve alt.
Jerry!
Inviterer du meg helt ut hit, og så går du så snart du ser meg?
Nei. Beklager. Jeg trodde du var en av de gærne Caulfield-fansene.
Du burde være så heldig.
Du ser nydelig ut.
Hva synes du?
Det er som du sa i brevene dine. Det er som en by uten by.
Hater du det?
Jeg vokste opp i fosterhjem, Jerry.
Så lenge du er her, er det perfekt.
Hennes hud var nydelig.
Og hennes egenskaper var tiltrekkende.
Ingen kunne la være å si at hun var en førsteklasses skjønnhet.
Han er overlykkelig med sitt nye åndelige liv.
Han ber sine bønner og forteller alle han treffer
hvordan de ber bønner, også.
Hei, Mr. Salinger.
Jeg vet du er veldig privat,
men jeg lurte på om jeg kunne få et intervju med deg til skoleavisen?
De vil at jeg skal skrive en artikkel om en jeg beundrer, og...
Og du er perfekt.
Jeg sluttet med intervjuer for en stund siden.
Men for en skoleavis kan jeg gjøre et unntak.
-Virkelig? -Selvfølgelig.
Skoleelevene vil elske det! Takk, takk.
Er The Catcher In The Rye selvbiografisk?
Ganske.
Min barndom var veldig lik den gutten sin i boka.
Jeg hadde samme problemer på skolen som ham.
For å være ærlig, så var det en lettelse å fortelle folk om den.
Og hvorfor handler de fleste historiene dine om ungdom?
Fordi de er uskyldige.
De har ikke blitt ødelagt av verden ennå.
Jeg vet at jeg aldri vil ha den uskylden igjen.
Den jenta som intervjuet deg forrige dagen var veldig pen.
Jeg vet at jeg aldri vil ha den uskylden igjen.
Den jenta som intervjuet deg forrige dagen var veldig pen.
Så?
Det virker som du liker pene unge jenter.
Ja, det setter meg i den spesielle klassen som kalles menn.
Jeg håper du fremdeles elsker meg når jeg ikke er en pen, ung jente.
Selvfølgelig vil jeg det.
-Nei. -Hva?
Det intervjuet.
Intervjuet med den jenta, det var...
Det ble trykket i den lokale avisen, ikke skoleavisen.
-Så? -Så, hun løy til meg.
Hun sa det var til skoleavisen. Hun løy!
-Det er greit, Jerry. Det er ok. -Nei. Jeg stolte på henne!
-Jerry, det er ok. -Jeg stolte på henne, hun lurte meg!
For pokker! Selv de forbannede barna lurer meg nå!
Når mennesker blir distraksjonen,
regner jeg med at du fjerner menneskene.
Det har ikke vært noen omtale av meg eller Story Magazine i noen pressen.
Ikke en eneste omtale.
Det er fordi du ikke har noe offisiell engasjement i boka.
Men jeg publiserte hans første historie.
Jeg er den som overbeviste ham om at Holden Caulfield bør bli en novelle.
Du kunne ha vært den som publiserte årets hotteste novelle
hvis du hadde publisert antologien slik som du lovet ham.
Jeg har ikke sovet på seks måneder.
Og jeg savner ham.
Jeg beklager det.
Lippincott sier at de vil publisere en antologi nå. Hva han vil.
Alle ønsker en antologi,
men vi holder oss til Little, Brown på grunn av lojalitet.
Selv om jeg hater tittelen.
Nine Stories. Det er så kjedelig.
Tror du Jerry ville skrive et stykke for Story?
Det trenger ikke være noe nytt. Det kan være noe gammelt.
Det er greit. Vi er...
-Vi strever. -Jeg har allerede spurt ham.
Han sa nei.
Hvordan kan han fortsatt være sint på meg?
Han har en enorm suksess nå.
Den har ikke kommet lett for ham.
Krigen gjorde ham til en bedre skribent, men den ødela ham.
Det virker utvilsomt sant for meg
at artister og poeter som har nådd langt
innen kunsten sin
sliter med noe personlig.
En spektakulær feil i karakter eller en ekstrem selv-senterhet.
Og publikums tørste etter deres neste mulige mesterverk
får dem bare til å gjemme seg ennå bedre fra distraksjonene.
Du har vært i det studioet i over en uke, Jerry.
En uke med å skrive om Glass-familien!
Vi er alene her, Jerry!
Du kan ikke bare forlate oss alene sånn!
Vi er familien din, også!
Jeg har ingen venner her. Jeg har ingen å snakke med.
Jeg er helt alene!
Jeg er alene.
Han er absolutt uegnet til ekteskap eller noe halvveis normalt.
Det er et trist faktum at slutten på en historie
alltid virker å gro inn i starten på en ny.
Og tragedien som er der kan han ikke gjøre noe med.
Vær så snill, du vet at du ikke skal forstyrre meg her inne.
Jeg vet det,
men det er en telefon til deg, og han sier det er viktig.
-Hvorfor? Hvem er det? -Whit Burnett.
Nei. Jeg vil ikke snakke med ham.
En skulle tro at med all meditasjonen, så ville du ha lært å tilgi nå.
-Hallo? -Jerry. Hei.
Det er lenge siden.
Ja, det er det.
Jeg fikk aldri en sjanse til å fortelle deg det,
men jeg bare elsket Catcher in the Rye.
Takk. Det var din idé å skrive den.
Vel, det er én ting å ha en idé. En annen ting å utføre den.
Og du gjorde det så glimrende.
-Takk. -Hvordan er livet på landet?
-Jeg forstår... -Det er bra, Whit.
Hva kan jeg gjøre for deg?
Er du fremdeles sint for det som skjedde?
-Er det derfor du ringte? -Nei. Nei, jeg ringte fordi...
Story Magazine vil lage en antologi av de korte historiene,
og siden du er en av våre mest berømte uteksaminerte student,
tenkte jeg det ville være passende hvis du gjorde introduksjonen for oss.
Hallo?
Ok.
-Ok, hva? -Ok, jeg skal gjøre det.
Virkelig?
Ja. Du høres overrasket ut.
Nei. Jeg er bare spent. Jeg...
Takk.
Takk for at du kjøpte min første historie.
Det var de best anvendte 25 dollar jeg noen gang har brukt.
Da jeg var 20 år, var jeg student en stund
i Whit Brunetts kort-historie-kurs i Columbia.
Jeg har ofte lurt på om en
god og samvittighetsfull kursleder kan gjøre det mer menneskelig.
Han var der, uten tvil, i tjeneste for historien.
Er det ikke for stille for deg her ute?
Nei, det er perfekt.
Men savner du ikke storbylivet?
Det er bare forstyrrende.
Alt er forstyrrende.
Det er viktig at jeg fjerner alt som kan forstyrre skrivingen min.
-Alt jeg vil nå er å skrive. -Men har du ikke mindre å skrive om?
Du er så isolert.
Jeg mener, jeg likte Franny og Zooey.
Det er bare at det føltes litt mer
som å lese en religiøs tekstbok enn en historie.
Du har alltid bedt meg om å grave dypere.
-Riktig? -Ja.
Jeg kunne ikke ha skrevet Catcher uten krigen,
men nå søker jeg et høyere kall enn en gutt og hans jaktlue.
Vent et øyeblikk. Holden forandret landet.
Det er nå unge folk over hele verden
som føler at de endelig har en stemme som de aldri har hatt før.
Ja, og de er ikke redde for å komme hit og si det til meg.
Noen ganger skulle jeg ønske jeg aldri hadde skrevet den.
Jeg vet det. Det gjorde meg til fange her. Lenket av min egen skapelse.
-Kom igjen, må det være sånn? -Ja.
Hvis jeg vil fortsette å skrive, så må det det.
Og det er bare da jeg har en følelse av fred.
Det er...
Det er hyggelig å se deg igjen,
men jeg er nysgjerrig på hvorfor du ville at jeg skulle komme hit.
Det er på grunn av introduksjonen du skrev.
Jeg likte den. Den var nydelig. Jeg var veldig smigret.
-Jeg er glad du likte den. -Men jeg kan dessverre ikke bruke den.
-Kan du ikke bruke den? -Nei.
Fordi den er ikke om Story Magazine eller de andre forfatterne.
Den er om meg, og den er ikke passende
til å bruke som en introduksjon til en antologi.
Hvorfor ler du?
Helt siden vi møttes, er alt du har gjort å avslå skrivingen min.
Jeg var dum som trodde det hadde tatt slutt.
Jeg har aldri sagt at livet som forfatter skulle være lett.
Og som alltid hadde du rett.
Farvel, Whit.
Farvel.
Som alltid er det mange tilbud for filmrettighetene til Catcher.
Elia Kazan, Billy Wilder, begge ringte stadig.
Si nei til dem og be dem slutte å ringe.
-Den ville aldri fungere som film. -Hvorfor ikke?
Fordi jeg er den eneste som kan spille Holden.
Jeg er for gammel.
Little, Brown ringte om din neste bok.
De spurte om du fortsatt skriver om Glass-familien.
De tar hva som helst,
bokstavelig talt alt.
Det er noe jeg vil snakke med deg om.
Det er faktisk grunnen til at jeg kom tilbake til byen.
Hva er det?
Jeg vil ikke publisere mer.
Men folk elsker å lese dine historier.
Du vil få så mange skuffede fans.
Vel, skriving...
...har blitt min religion.
Å publisere det, kommer i veien for meditasjonen.
Det ødelegger det.
Jeg vet ingen ting om det å være en ektemann eller en far,
eller til og med en venn.
Alt jeg kan er å være forfatter.
Hvis jeg virkelig kan gjøre dette, vie mitt liv til skrivingen
og ikke få noe i retur,
da tror jeg at jeg kan finne litt lykke.
Så ikke publiser mer.
Jeg elsker deg, og jeg vil at du skal være lykkelig.
Og det er som jeg alltid har sagt,
publisering er ikke alt.
Jerry forble tro mot sine ønsker og publiserte aldri ett ord til.
Jerry og Claire fikk et barn til, men de skilte seg til sist.
Catcher in the Rye har solgt over 65 millioner kopier,
og har blitt oversatt til 30 språk.
Den selger fortsatt 250 000 kopier hvert år
og er regnet som en av de mest viktige novellene i det 20. århundre.
Legenden om Jerrys isolasjon og uvilje til å publisere
intensiverte bare hans internasjonale popularitet.
Han ble i Cornish, New Hampshire
til han døde i 2010, 91 år gammel.
Kjære Whit,
så for å svare på spørsmålet du stilte til meg for alle de årene siden,
ja,
jeg er villig til å skrive resten av livet
uten å få noe igjen for det.
Ærbødig hilsen
J.D. Salinger
Oversatt av. Marianne Hoelstad